Giftmordene+-+henrettelsen

I 1876 skrev J.H. Bentzen en artikkel om disse kvinnene. Det ser ut til at han har gjort grundig forarbeide selv om artikkelen i seg selv er sterkt farget av forfatterens egne synspunkter. Han har brukt rettskildene i tillegg til å intervjue folk i nærmiljøet. I artikkelen forteller han hvordan intervjuobjektene har skildret henrettelsen. Her er det viktig å huske at skildringen er basert på uttalelser fra folk som umulig selv kan ha vært tilstede da artikkelen ble skrevet 100 år etter. Dette er altså en typisk sekundærkilde og er derfor ikke like troverdig som en skildring skrevet ned i samtiden. Men denne artikkelen vil likevel gi en god pekepinn på hvordan det __kan__ ha foregått:

Mens jentene satt i arresten og ventet på den endelige dommen skal visstnok Anne ha diktet en botssalme på hele 24 vers. En av Bentzens intervjuobjekter husker to av disse versene:

«O, treenig Gud og Herre, Fader, Søn og Helligaand! Du har skabt os til at leve, men vi korter selv vor Tid. Vi lot Satan os besnære og gik hen i syndig Id. Vi var Søstre, men, desværre, Satans Tjenere vi blev.

David synded mod vor Herre og begik baade Hor og Mord, men vor Synd var meget større, vi bedrev paa denne Jord. Kommer nu og lad os skue, I, som Syn og Øine har. I maa vel for Synden grue; thi vor Straf er aabenbar.»

Henrettelsen ble satt til 24. mai 1771. Anne og Alhet hadde på seg sorte enkle kjoler denne dagen. Kjolene var ermeløse for at armene skulle være bare når de ble svimerket med den glødende tangen. Håret deres hang løst ned over ryggen. Etter tillatelse fra Hergel film | Nidelva

Kl. 07.30 ble de ført ned til elven og over i en stor robåt rodd av seks menn. Om bord var også bøddelen, hans hjelper og presten. Flere båter fulgte etter. Det var mange som kom langveis fra for å være vitne til henrettelsen. Det var skikk og bruk at straffen skulle fullbyrdes så nærme åstedet som mulig. Jentene ble derfor rodd så nærme ofrenes hus som det lot seg gjøre hvor de ble svimerket etter tur. Etterpå ble de ført i land og satt i ei kjerre sammen med bøddelen og kjørt til retterstedet. På veien dit skal de ha kjørt forbi sitt barndoms hjem som sto tom denne dagen. Klokken 10.00 nådde følget skafottet.

Da de nådde frem var skafottet bevoktet av flere soldater. De skulle sørge for ro og orden.

På skafottet ble Anne og Alhet knepet nok en gang før dommen i sin helhet ble lest opp og presten talte til tilskuerne. Så ble kvinnene overgitt til bøddelen. Anne var først ut.

Hun fikk et tørkle for øynene og ført frem til blokken. Fogden skal ha sagt til bøddelen at han fikk se å få slutt på lidelsene hennes så fort som mulig. Anne sang en salme for å styrke seg:

«Styrk selv, o Gud, min bange Aand, naar kraftløs segner Fod og Haand, og hør mig i min sidste Stund, naar jeg kun stammer, sukker kun».

Etter tillatelse fra Hergel film | Anne halshugges

Bentzen beskriver så selve henrettelsen på følgende måte: ”Efterat den høire Haand var afhugget, førte Mestermanden endelig det Hug, der skulde bringe den Ulykkelige Døden. Men det blev dog ikke Dødshugget. Øxen traf hende ikke rigtigt, og man saa Pigen opløfte sit Legeme og gjøre nogle svage Bevægelser med den Haand hun endnu havde tilbage.

Det andet Hug mislykkedes ligeledes. Først ved det tredie Hug faldt Hovedet, snarere afskaaret end afhugget. Menneskeslagteren havde Blodpletter i Ansigtet.

Alet laa besvimet paa Skafottet.”

Det var ytterst sjelden at bøddelen bommet ved en henrettelse. Men det har hendt. Og det ble mest sannsynlig en del bråk rundt dette, også fra myndighetens side i ettertid. Men Alhet slapp ikke unna. Hun ble vekket slik at hennes straff kunne fullbyrdes. Denne gangen bommet ikke bøddelen.

Sagnet sier at man på retterstedet kan se to svartkledde skikkelser med hode under armen gå hvileløst rundt.

De kaldblodige giftmordene og den mislykkete henrettelsen til Anne må ha satt dype spor i lokalsamfunnet. Så det er kanskje ikke så rart at folk så lenge som 100 år senere kunne gi en så god beskrivelse av disse kvinnenes endelikt.


 * Tilbake **